Tredje alarm fra brannalarm R-50-4. Kom inn, 0-1 -C-1 .
Stasjon 5, stasjon 55, stasjon 33.
Brannbil 1 , brannbil 49, ambulanse 20, kommunikasjon,
til Newgate Avenue og Newkirk Street,
Hamilton Grain, hvor en bygning står i brann.
Tredje alarm til brannalarm R-50-4.
Kom inn, 0-1 -C-1 .
Stasjon 5, stasjon 55, stasjon 33.
Brannbil 1 , brannbil 49, ambulanse 20, kommunikasjon,
kom til Newgate Avenue og Newkirk Street,
Hamilton Grain, det er brann der. 20-30.
God kveld, mine damer og herrer. Det er Jay Russell
og Bud Smith for Ladder 49. kommentaren.
Jeg vil takke dere alle for at dere er her med oss
mens vi gjennomgår denne filmen.
Vi skal prøve å gi deg en innsikt
i produksjonen
og forberedelsene til Ladder 49.
Mens vi ennå introduserer oss,
vil jeg føye til at
i hele åpningssekvensen på dette redningsoppdraget
er det mye som står på.
Alt interiøret du ser i åpningen er kulisser
laget av vår designer Tony Burrough.
Og det er blandet med opptak
fra et ekte eksteriør, fra Baltimore-havnen,
av noe vi kalle Vane Brothers kornsilo,
som er en ekte nedlagt kornsilo der i Baltimore-havnen.
Så den skal gi publikum en idè om hva som skjer.
Det er konstant klipping mellom ekte eksteriør og skapt interiør.
Og det er noen veldig intrikate ting som kommer
som har å gjøre med settdesign og stuntarbeid,
og praktiske effekter vi skal snakke om siden.
Og hva skuespillerne må gjennomgå
for å skape spenning i denne åpningssekvensen.
Og jeg sier også...
at denne sekvensen opprinnelig var scene 22.
- Det stemmer. - Det var scene 22.
Den kom nesten 20 minutter inn i filmen i det originale manuset,
og vi ville ha det først. Jeg mener det var rett valg.
Det er en super måte å hekte folk på å se en film.
Hvis du er blant publikum,
vil du ikke begynne med 20 minutter med dialog uten handling.
Det Jay har gjort med alle elementene vi hadde for hånden,
er å sette dette i begynnelsen av filmen så du kan begynne med å se toppen
av heltemotet i det som skjer med brannfolk.
- OK? Er det forstått? - Ja. Side tre av bygningen.
Hvorfor må det alltid være i 1 2. etasje?
Kan det ikke være i fjerde?
Kom igjen, bestefar. Kom igjen.
Som en introduksjon
vil jeg si noen ord om hvorfor jeg ville lage denne filmen.
Jeg fikk dette manuset til Ladder 49
på premierekvelden til den forrige filmen jeg lagde,
Tuck Ever/asting. på filmfestivalen i Toronto.
Det var en utrolig kveld,
og jeg lurte på hva annet bra som kunne skje den kvelden,
og Nina Jacobson, produksjonssjef på Disney, ga meg et manus og sa
''Jeg vil du skal lese dette på flyet hjem fra Toronto til LA.''
Manuset lå under dørsprekken neste morgen, og det var Ladder 49.
Jeg leste det. Jeg ante ikke hva jeg kunne forvente.
Og jeg leste det og tenkte
''Dette er en film jeg ikke vet om jeg vil lage.''
Siden det var en film om brannmenn,
og det var en film fra New York City.
Så jeg satt igjen med mange spørsmål etter å ha lest det.
Jeg ble interessert.
Onkelen min var brannmann.
Jeg var veldig interessert i menn og kvinner som gjør dette som en jobb,
og tematikken i dette.
Men på grunn av alle følelsene rundt 9/1 1 2001 ,
var jeg ikke sikker på hva jeg følte angående dette,
om å lage en film med denne tematikken.
Men jo flere spørsmål jeg stilte,
jo mer spennende svar fikk jeg.
Manuset ble skrevet av Lewis Colick
før 1 1 . september 2001 .
Og handlingen i det opprinnelige manuset foregikk i New York City.
Jeg følte det var så mange følelser
knyttet til den spesielle dagen
i historien til brannmenn verden over,
at jeg ikke visste om vi var klare til å lage denne filmen.
Da jeg kom innpå karakterene og følelsene bak dette,
skjønte jeg at hvis vi tok det ut av New York...
Hvis det var i New York, ville det handlet om den ene dagen.
Jeg følte at
hvis det var fra en annen by, kunne vi utforske historien.
Så det var den første hindringen i denne filmen,
å komme over dette enorme...
enorme ansvaret om å lage den første filmen om brannmenn etter 9/1 1 .
Selv om det ble skrevet før 9/1 1 .
Teknisk vil vi se etter hvert hva brannmennene må utholde
og hva de må gjøre med pusteapparatet sitt
og børen på ryggen.
De bærer nok over tretti kilo med vekt.
Å bære alt det og gå opp og ned trappene i 1 2 etasjer.
Bare for å redde noens liv.
Men det er en del av jobben deres.
Det var en del av erfaringen jeg ville gi videre til publikum.
Men på en måte som ikke krevde så mye oppmerksomhet.
Dette er noe de som lytter kanskje synes er interessant.
På grunn av tekniske lyder mens vi lagde branner på settet,
var støyen som ble assosiert med å lage brannene...
Vi kunne ikke bruke noe av lyden som kom fra settet.
Så alle lydene du hører... Og stemmene.
Og skrittene.
Og det du hører folk si, det ble skapt etterpå.
Brannsekvensene våre var stumfilmer.
Så alle lydene du hører ble lagt til etterpå, inkludert stemmene.
Det er en hyllest til Kellys arbeid,
for jeg synes ikke man merker det.
Men det er kanskje interessant å snakke om produksjonen i seg selv.
Det var en vanskelig produksjon.
Det er en grunn til at det ikke har blitt laget så mange filmer om brannmenn.
For det er skikkelig tøft.
Jeg vil avbryte for å peke på noe som kommer -
og dette er noe av det morsomme med å se en film senere på DVD -
du ser en stor eksplosjon på skjermen...
Dette var en enorm eksplosjon.
Vi skal senere snakke om hvordan vi lagde den.
Nå ser du snart Joaquin mens hans karakter er...
på gulvet mens det kollapser, og han blir sugd inn i et hull.
Du ser snart avfall som faller ned rundt ham. Og han står i brann,
og der faller han ned.
Det er ingen effekt. Dette snakker vi om etterpå,
men så mye fare var vi utsatt for da vi laget filmen,
og det er minimalt sammenlignet med den brannmennene står overfor hver dag.
Jeg tenkte det ville være gøyalt for publikum å vite
at det var nære på i filmen,
og Joaquin sto faktisk i brann.
Det er når en av skuespillerne er heltent.
- Det var et hett øyeblikk for ham. - Han elsket det.
Elsket hvert minutt. Jeg ville bare peke på det.
At det var et ekstremt farlig sett på denne filmen,
og at en av skuespillerne våre ser seg selv i speilet der.
Han står i brann.
Jeg ville snakke om forberedelsene til å lage filmen.
Jeg er enig i at man lager filmen i forberedelsene.
Jo mer man kan gjøre før man filmer filmen,
jo mer kan man gjøre mens man filmer filmen.
Men denne filmen, på grunn av filmens tekniske kvaliteter
og faren som er involvert, med brannen og de fysiske aspektene ved filmen,
er dette en film der forberedelser må finne sted.
Jeg ville snakke litt om forberedelsene.
Da jeg ble hyret på filmen,
spurte jeg ''Hvordan skal vi lage alle brannene i filmen?''
Det er en rekke brannsekvenser i filmen.
Jeg møtte Ron Howard for å snakke om det.
Ron hadde frem til da laget
den ultimate brannfilmen F/ammehav.
Og jeg ville vite hva slags problemer Ron sto overfor,
hvilke løsninger han hadde og hva slags teknologi de hadde da.
Ron var snill nok til å treffe meg.
Alt han sa ble en sannhet.
Han sa dagene som ville gå sakte,
han fortalte meg om de tekniske aspektene.
Noe vi snakket mye om
var å skape brann via det digitale medium.
Da han laget F/ammehav. hadde han testet mye
med digital ild, og han sa det ikke fungerte.
Det så bare ikke bra ut. Vet du hva?
Mange år senere, mens vi lagde Ladder 49. fungerer det fremdeles ikke.
Testene ble bare ikke bra nok.
Man må filme noe av brannen og få det til å se rett ut digitalt.
Men brann er så tilfeldig, og den har sitt eget liv.
Med ting som er skapt digitalt
handler det om tall som tar fatt i bilder
for å skape en tredimensjonal versjon av det de er.
Med brann er det for ustabilt, og tallene henger ikke med.
Så det var noe av det første jeg skjønte under forberedelsene -
det er ikke noe som heter digital brann.
Man kan ikke lage det. Det var sannhetens øyeblikk
at vi måtte gjøre dette på ordentlig.
OK. Hvordan lager man en skikkelig stor brann
og setter crewet og skuespillerne i den?
Nesten umulig, men jeg husker da vi først traff hverandre før førproduksjonen.
l førproduksjonen kom du på klipperommet mitt og sa
''De testene jeg så er ikke akseptable. Det vil ikke fungere.''
''Datagrafikken fungerer ikke i filmen min.''
''Så vi må jobbe med ekte brann i stedet for datagrafikkbrann.''
Det var lett å si, men hvordan skulle vi gjøre det?
Så begynte vi forberedelsene.
Det er kanskje interessant for folk å vite
at vi begynte med en enkel leilighetbrann.
Hvordan skaper man det?
Vi bygde et sett på en parkeringsplass i Burbank.
- Det husker jeg. - Så satte vi fyr på.
Det var ikke tak der, det var bare fire vegger og møbler.
De satte fyr på, og jeg hadde med videokameraet mitt
og gikk inn i den brannen i fem sekunder.
Jeg tenkte ''Jeg kan ikke gå inn. Det er varmt.''
''Kameraet vil smelte. Det er for varmt.''
''Hvordan kommer du inn?''
Vi skjønte at dette ville bli veldig vanskelig.
For varmen er mer ekstrem enn du kan forestille deg.
Du får ikke puste, for det er for varmt.
Ron Howard hadde sagt
at man ikke får utstyr inn, for det smelter.
Så hvordan får man inn utstyret?
Og hvordan får man inn alle menneskene
og alle skuespillerne, og hvordan overlever de?
Vi skjønte at vi måtte nærme oss brannene slik som brannmennene gjorde.
Så da gjorde vi det.
Alle sammen, meg selv inkludert,
gjennomgikk opplæring.
Det interessante ved Jacks første brannsekvens,
er at vi ser hva Joaquin øvet på under opplæringen.
Alt du ser i denne sekvensen, er det Joaquin
og alle lærte på skolen.
Kevin Daniels, skuespilleren som kjører brannbilen her,
hadde så tungt og ubekvemt utstyr -
slangen hoppet opp og slo ham i ansiktet.
Hvis du ser nøye etter, ser du at han har et stort arr ved øyet.
Kevin fikk en permanent suvenir fra denne filmen,
for han ble truffet like ved øyet,
og han fikk et stort arr i ansiktet
fra at dette utstyret nesten ødela øyet hans.
Det er tungt og farlig utstyr. Disse karene...
Det er en hyllest til skuespillerne i filmen
at disse karene ser ut til å ha gjort det alltid.
Men det hadde de ikke. lngen av dem kunne noe før de begynte på filmen.
Hvordan føler du deg? Det er din første brann.
Er du klar til å ta hinna?
l scenen som kommer nå,
der Jack, Joaquins karakter, skal inn i sin første brann,
ser du bare det skuespillerne lærte under opplæringen.
Dette skjer i praksis.
Min hovedanvisning til skuespillerne var
''Gå inn og gjør det dere lærte.''
Der du ser Billy og Morris trekke frem og sette opp stigen,
og John som gir ordre som kapteinen,
og Chappie setter slangen på en brannhydrant.
Dette er saker de ble opplært til.
Jeg trengte ikke å lære dem noe.
Det var bedre å bare si
''lkke gjør som jeg sier, gjør det dere gjør.''
''Gjør det dere ble opplært til.''
Det er der skuespillernes forberedelser var så viktige.
De lærte jobbene sine, og gjennom filmen utfører de bare jobbene de lærte.
Jeg vil si at alle sammen, med litt mer trening,
kan jobbe i brannvesenet.
Hele sekvensen med å ha John rett bak ham som mentor og instruktør,
det er det Joaquin erfarte på skolen.
Det som mangler er at John slår ham på hjelmen,
og ber ham følge med på det han gjør.
Det andre jeg vil peke på
når det gjelder å gjenskape realismen
i denne filmen, var dette.
Når de runder hjørnet og du ser brannen rulle slik over taket,
kaller brannmennene det dragens pust idet den kommer over taket.
Da vi filmet dette
på denne briljante scenen
laget av vår designer Tony Burrough.
Brannen ser ut til å skje naturlig,
men er selvsagt planlagt på forhånd.
- Men det er ekte ild. - Alt er ekte ild.
Da brannmennene så det...
Vi hadde brannmennene med oss på settet hele tiden,
og så mange av brannmennene sa
''Det så akkurat sånn ut da jeg var med på min første brann.''
Det var et av de hyggelige øyeblikkene.
Å fange erfaringen ved å være brannmann,
at de gutta sa
''Ja, jeg har sett akkurat det.''
Der brannen bare slikker og ruller over taket sånn.
Vi sjekket med dem hele tiden for å passe på at vi gjorde det riktig.
Og det gjorde dere.
Jeg fikk en lapp du sendte
om at John Travolta var interessert i rollen.
Da jeg først tenkte på det, tenkte jeg ''Milde.''
''John er en filmstjerne og et ikon.''
''Blir det en forstyrrelse?''
Jeg nølte først på om John burde spille rollen.
Men jeg syntes det var interessant at han tok kontakt.
La meg finne ut hvorfor han er interessert i rollen.
Jeg dro til Florida, der John tilbringer mye tid, og traff John,
og det første jeg spurte om var
''John, hvorfor vil du spille denne rollen?''
Så fortalte han det.
John har en direkte forbindelse med brannmenn i livet sitt.
Han vokste opp i New Jersey i en by primært befolket av brannmenn.
Jo mer John fortalte, jo mer skjønte jeg at OK.
John har...
lkke bare sympatien, men empatien, med disse menneskenes
underkultur. Familien til brannmennene.
Han hadde en innsikt i emosjonene rundt det.
Og jo mer vi snakket om det,
jo mer riktig ble det at han fikk rollen.
Jeg hørte også noen andre ting om John.
Han er pilot.
lkke bare for småfly. John kan fly et 7 47.
John er teknisk dyktig.
Jeg har fløyet med John, og satt i cockpiten med ham,
og jeg har sett forberedelsene hans
når det gjelder disse store flyene, og det tekniske aspektet ved det.
Og jeg skjønte at det John ga rollen
var lederegenskapene og denne tekniske erfaringen
fra å ha vært pilot i 30 år.
Det er ikke så annerledes.
- Vi trenger ketchup. - Ja.
Kanskje mer.
Hvem skulle spille Linda Morrison?
Den som sto utenfor gruppen og brannvesenet,
men som måtte takle dramaet via mannens,
som gjør en ekstremt farlig jobb.
For å se utviklingen av Jacindas karakter, Linda, i denne filmen...
Hun kommer inn i det som vi alle kommer inn i temaet brannslukking.
Og det er ''Jøss, dette er spennende. Dette er romantisk.''
De redder jo liv.
Det er et rosenrødt bilde på vei.
Om mens historien utvikler seg, og Jacindas karakter utvikles,
forandres det fra et nesten naivt syn på brannmennene,
som jeg tror vi alle har,
til ''Vent nå litt.''
''Hver dag kan de stå overfor noe som setter livet deres på spill.''
Jeg fant noe interessant i min egen research,
mens jeg reiste rundt med brannmennene, og var på runder.
En brannmann kan oppleve alle livets sider på èn dag.
De kan oppleve en fødsel, de kan oppleve en død,
og de kan erfare noe utrolig morsomt,
de kan erfare noe fryktelig tragisk.
Alt på en dag. Det er litt av et liv.
Utviklingen til Jacks familie hjemme...
Det begynner veldig romantisk og søtt,
og er naivt...
Når Dennis, spilt av Billy Burke, når Dennis dør, heves oddsen.
Denne jobben kan involvere den ultimate prisen: død.
Når vi finner ut at Linda er gravid og skal ha barn,
er innsatsen høyere, for da er det ikke bare de to.
Nå har de familie og barn. Så hver gang Jack drar på jobben,
kommer han kanskje ikke hjem igjen.
Du og jeg går på jobben og på settet,
eller så går vi på klipperommet, og det er sannsynlig at vi kommer hjem igjen.
Når disse mennene og kvinnene går på jobb,
er det alltid en sjanse for at de ikke kommer hjem igjen.
Og det er noe man ikke setter ord på.
Det ligger ofte bak i dagligdags samtale, men det er alltid der.
Og det var noe det var viktig for oss å få frem
ved å fortelle historien til publikum,
at naboene deres kan erfare denne typen dramatisk konflikt.
Dette er ikke en historie om karakterer som tar på seg tights
og utfører superheltehandlinger.
Det utfører heroiske handlinger, men de bor i samme gate som oss,
og det er noe jeg ikke ville overdrive,
men man skal tenke på det neste gang man går forbi naboens hus
og vet det er familien til en brannmann,
eller neste gang man kjører forbi en brannstasjon, og ta et øyeblikk
og tenke på hva disse familiene gjennomgår.
De vil ikke ha oppmerksomheten.
De vil ikke ha lovprisningen.
Men jeg tror at som del av vår menneskelige erfaring,
hvis vi anerkjenner dette og vet det,
er det en del av gaven jeg ville gi med denne filmen,
men også gaven vi kan gi ved vår daglige erfaring.
Han går inn og henter ut folk. Dennis har reddet folk.
Er du også beredskaper?
Det heter beredskapsmann.
Men jeg er stasjonert på bilen. Jeg spyler.
Jeg holder slangen og slukker brannen.
Det er kult.
Det dere driver med er utrolig.
Dere går inn i brennende bygninger når alle andre løper ut av dem.
Det kunne ikke jeg gjort.
Sånn er jobben.
- Hva står på? - lkke noe særlig.
Den var bra, gutter. Står til?
Jack Morrison. Det er telefon.
En kvinne som heter Linda som sier du er far til hennes barn.
Dette var først og fremst en av mine beste erfaringer på jobb med en skuespiller.
Han er en kar som ikke bare spiller en rolle,
men som blir en rolle, og det er viktig for ham i prosessen.
Jeg oppmuntrer og setter pris på at
han kaster seg uti det når han tar på seg rollen.
Joaquin gjorde mer enn han måtte.
Joaquin og jeg møttes
for å reise til Baltimore og besøke noen brannstasjoner
og teste vannet for å se hva vi bega oss utpå.
Jeg tok Joaquin på en brannstasjon i Baltimore jeg hadde besøkt,
og jeg ga ham omvisning, viste ham utstyret og så videre.
Jeg tok ham ovenpå for å vise ham kvarterene
der brannmennene bodde, slappet av og sånn.
Og en av brannmennene i Baltimore, etter omvisningen,
sa ''OK, Joaquin. Kan du ikke skli ned stolpen?''
Joaquin gikk opp og så ned,
og det er rundt tre etasjer ned,
for det må være høyt så brannbilene kommer inn.
Han så ned og begynte å kaldsvette.
Og han sa ''Jeg klarer det ikke.''
Jeg sa ''Hva mener du med det?''
''Jeg kan ikke gå ned stangen. Det er for høyt.''
Og jeg sa ''Joaquin, du skal spille brannmann.''
''Hvis du ikke kan ned stangen, klarer du ikke å spille rollen.''
Og han bare...
Det var et øyeblikk jeg kunne se ham tenke
''Jeg har tatt feil beslutning. Jeg kan ikke spille rollen.''
Så vi tok ham ned,
og brannmennene i dette huset i Baltimore satte frem en liten gardintrapp.
Den kan ikke ha vært mer enn en meter.
Og de fulgte ham tre trinn opp,
så skled han ned stangen, cirka en meter over bakken.
Så satte de opp en litt høyere trapp, og han gikk halvannen meter opp.
Og han skled ned stangen.
Og det tok et par timer,
men vi fikk ham endelig til toppen av stangen, og han skled ned.
Dette var opprinnelsen av karakteren hans.
Det var noe som bekreftet mine opprinnelige motivasjoner til å lage filmen.
Joaquin foretok en reise personlig da han skapte denne karakteren.
Han kunne ikke skli ned brannstangen i begynnelsen,
og til slutt hang han ned siden av en bygning med 20 etasjer.
Men det er en annen historie.
Det er en del av forberedelsen.
Ta det.
Bare drep meg.
Jeg liker denne.
Mamma ga meg den.
Vet du hva det er?
Det er en claddagh-ring.
Hvis den peker nedover
betyr det at man er single.
Og hvis den peker mot hjertet ditt...
betyr det at du tilhører noen.
Før jeg dro til Los Angeles for å lage filmen,
sa jeg til alle ''Lyden er en sentral karakter.''
- Absolutt. - l denne filmen.
Lyden er en del
av det brannmennene erfarer.
Jeg ville gi publikum en pekepinn om de ekte lydene.
Vi husker at da vi mikset lyden,
og gikk inn i Jacks første brann i leiligheten,
snakket jeg om det med Kelly Cabral, vår lyddesigner, om det.
Jeg spurte Kelly, som alle andre i crewet,
om å gå på brannstasjonen og bli med på utrykninger
for å oppleve realiteten,
så hun kunne vise det med faktiske lyder
for å gi publikum hele erfaringen.
Jeg husker i scenen der Jack går inn i sin første brann i leiligheten,
da jeg var med på min første brann med brannvesenet,
var det jeg først la merke til...
Branner i filmer pleier å brøle.
Det brøler av ilden.
Men da jeg var med på min første brann, var det jeg merket meg
at det knakk og spraket i treverket.
Og det hørtes ut som skudd som ble avfyrt,
for treet ekspanderte og sprakk.
Og Kelly, syntes jeg, fanget og omringet oss.
Det var en annen gang vi prøvde å bruke...
Jeg håper du er hjemme og lytter til en bra 5,1 digital lyd,
så du kan høre hva Kelly gjorde med surround-lyden.
Tanken var at vi skulle føle oss omringet av lyd.
Jeg tror du nevnte det på miksestadiet.
Du sa ''Jeg hører ikke det jeg hørte først.''
''Jeg hørte at det smalt og spraket, men jeg hører det ikke her...''
''Jeg hører brølet og at treet knekker,
men jeg hører ikke denne spesielle tingen jeg hørte.''
Det er når du og Kelly kom på knekkingen og sprakingen.
Jeg tror det er skudd der.
- Brukte vi skudd? - Ja.
Det var det som var kult med det. Jeg tror at i det element av brannen
er det et dyr som brøler.
Dyret gjør det mer voldelig.
Og også skuddet, og knekkingen og sprakingen.
Du har rett. Det var der ikke først, men det var på slutten.
Vi snakket om det, spesielt vi to,
i postproduksjonen av filmen, for vi hadde en tanke om detaljer.
Og ha hvert stykke utstyr,
hvorav alt hadde sin egen lyd, og detaljen i det.
Alt måtte være presist.
Det måtte være veldig presist for det du hørte.
Nå kan du kysse bruden.
Jeg presenterer herved Mr og Mrs Jack Morrison.
Tidligere nevnte jeg at filmen handlet om familien,
om at det er to familier: på brannstasjon og i hjemmet.
Og jeg synes det er...
Det er ikke bare tematisk, men blant oss alle...
Normalt når lager en film, så filmer du den, og på slutten sier alle
''Hyggelig å jobbe med deg. Vi ses på premieren.'' Og det er det.
Men i dette tilfellet, jeg tror du kan skrive under på dette,
det var en unik erfaring at vi ble en familie da vi laget filmen.
Jeg snakket med alle skuespillerne, som jeg sa i dag.
Jeg fikk telefon fra minst tre av skuespillerne bare i dag.
Vi snakker sammen hele tiden, på grunn av erfaringen ved å lage dette,
fikk vi en smak av hva hverdagslivets erfaring er
for denne familien med brannmenn.
Brannstasjoner i Baltimore åpnet sine dører,
og åpnet dørene til hjemmene sine.
Og de ga oss erfaringen av hvordan familien deres var.
Du lager en film, og håper publikum liker den.
Men dette var en av de livserfaringene for meg.
Jeg vil aldri glemme det.
Kanskje jeg aldri får denne erfaringen igjen som filmskaper.
Jeg har gjennomgått mange filmer, og denne er jeg veldig stolt av.
Jeg sier det er en av de beste filmene jeg har jobbet på.
Jeg har jobbet på mange filmer, og jeg mener dette, Jay.
Og ikke fordi jeg snakker på denne DVD-en, men jeg snakker med deg.
Dette er en av de mest tilfredsstillende filmene jeg har jobbet på.
Og kanskje jeg skal gjøre noe annet.
Du snakker om familie, men jeg hadde med meg min egen sønn,
og jeg hadde et crew som har jobbet med meg i årevis.
Og det er min familie som har blitt din familie.
Jeg er kjempeglad for å jobbe med deg.
Takk, kompis. Jeg synes at... Vet du hva det er?
Alle gikk utenfor sine normale erfaringer på denne filmen.
for den var ganske unik.
Skuespillerne skulle spille rollene sine,
og de hadde den unike utfordringen
med alle de fysiske og tekniske tingene de måtte lære seg.
Rollebesettingen handlet ikke bare om å velge skuespillerne til rollene.
Jeg vil snakke litt om det.
Jeg begynner med John og Joaquin, som er filmens hovedpersoner.
Da jeg fikk manuset og leste det,
så jeg alle tingene denne karakteren måtte gjennomgå,
både fysisk og emosjonelt, og reisen han måtte foreta
båre som menneske og brannmann.
Jeg tenkte ''Hvem er de unge skuespillerne
som vil la seg
forsvinne i en rolle,
og være sårbare og bli latterliggjort
og gjennomgå rollens fysiske utfordringer
og erfare og utfordre seg selv som mennesker?''
Man må gi slipp på egoet.
Hvem er de unge skuespillerne?
Man kan telle dem på èn hånd.
Man kan telle dem på en halv hånd.
Tre fingre.
For meg er den beste skuespilleren en som er villig
til å forsvinne helt i rollen, og det er Joaquin Phoenix.
Dette er en film om den vanlig brannmannen.
Jeg mener ikke ekstremitetene i jobben.
Det er ekstremiteter i alle liv.
Det negative ekstreme, eller det positive ekstreme.
Dette handler om det dagligdagse.
Jeg følte det var sannheten jeg ville fortelle.
Hadde jeg vist mennene og kvinnene i denne filmen som ekstreme karakterer,
ville ikke det sagt sannheten om å være brannmann.
Det er ganske dagligdags sånn.
Men det er dramatikk i det dagligdagse,
for de lever vanlige liv,
men gjør utrolige ting.
Det er det som gjør dem til helter.
De var utrolige siden de i sine vanlige liv
har familier, koner, barn,
de har venner som går på puben,
og det er de vanlige tingene de gjør.
Jeg tror en brannmann er fire dager på stasjonen,
og tre dager borte fra stasjonen.
De fire dagene på stasjonen er de primært kamerater.
Utenfor er de primært familiemedlemmer. Jeg elsket det ved filmen.
Denne jobben krever mer enn de fleste jobber.
Den krever å gå med utstyr,
du kan ikke puste uten å gå med vekten på ryggen.
Det er en utrolig jobb, og det er utrolige mennesker som gjør den.
- Det var poenget med filmen. - Hver dag ser du
at det er brann i en bygning i Van Nuys eller Pacoima,
eller et sted i Nevada eller New Jersey,
at brannmennene der risikerer livet på daglig basis.
l dag så jeg noe på CNN
med en brann som var stor,
og alle brannmennene dro dit
for å redde folk som var inni bygningen.
Det er en praktisk ting, det er ikke vår film.
Det er en praktisk ting på daglig basis.
Du finner menn som risikerer livene sine for å redde andre menneskers liv.
Mayday. Brannmann nede.
Kom igjen. Mer slange. Jeg trenger mer slange.
Evakuer nå.
Aktiver alarmen. Kom igjen. Evakuer.
- Evakuer. Den raser. - Jeg må ha mer slange.
- Nei, vi når ham ikke. - Det nytter ikke.
Marlene ber meg stadig om å komme hjem.
Hun gråter. Gudskjelov at jeg ikke var på det taket.
Jeg vil bare hjem og holde rundt ungene mine.
På rekke og rad, gutter.
Dere skal ta så mye fri dere trenger.
Det har aldri skjedd noe lignende på stasjonen vår før.
Det var bjelkene. Jeg har aldri sett et tak rase så fort.
Det burde ikke ha skjedd.
Hva mener du?
Han fulgte ikke med.
Hva? Sier du at det var Dennis' feil?
Bare klapp igjen og ta oppvasken, nybegynner.
Du er god til å plage ferskingene.
Jævla rass.
Hva faen skjer her?
Jeg kommer tilbake fra å fortelle en mor at sønnen er død,
og så oppfører dere dere slik!
Vi takler dette ved å holde sammen.
Vi tar det. Vi lærer av det.
Og vi går opp på den brannbilen igjen.
Slik hedrer vi Dennis' minne.
Er det forstått?
Har noen heist flagget på halv stang?
Gjør det.
Det var en sekvens - vi er nettopp forbi den -
hvor Travolta kommer inn
og gutta hans
har en konflikt
om hvem som forårsaket problemet.
Det var ikke noen spesiell som forårsaket problemet,
men de har en konflikt fordi...
De er ute av seg over å ha mistet en mann.
Og så kommer John inn og sier ''Huset mitt''. Det er som
''Stans, for vi er en familie.'' Det er det han prøver å si.
Og ''La oss stanse denne krangelen og fortsette med pliktene våre.''
Det er interessant det vi lærte av brannmennene
mens vi researchet filmen, for når en brannmann faller,
vil det første de gjør være å analysere hvorfor det skjedde.
l den scenen var det...
Det var en mektig scene fordi
Robert Patricks karakter, Lenny Richter...
Noen mennesker vil anse ham som ufølsom i scenen,
for han sier at det var Dennis' feil.
Billy Burkes karakter sier det er hans feil,
for han fulgte ikke med.
Sannheten er at han har rett.
Han fulgte ikke med. Han kranglet med broren sin.
Men det fører til denne krangelen.
Men det var ikke det rette å nevne i det øyeblikket,
selv om det er sannheten.
De er en familie. De krangler som en hvilken som helst familie,
der noen vil si noe upassende og forårsake en krangel
og en feide innen familien, men det er det scenen representerer.
Men de løste det problemet og fortsatte som kamerater,
som vi ser gjennom filmen.
Det er en herlig scene.
Alle filmer trenger en konflikt,
men det er i det minste en konflikt de løste.
Tror du ikke den faller fra hverandre?
Jeg håper ikke det.
Jeg har vurdert å skifte jobb.
Hva mener du?
Å lete etter og redde folk. Vekk fra bilen.
Tar du da Dennis' plass?
Og så er det alle de andre avdelingene.
Renee Kalfus med kostymedesignen igjen.
Det er ikke bare mennesker med pene klær. Det er det motsatte.
Kostymedesignen får nok ikke den hederen den fortjener,
for hun designer ikke bare kostymer for karakterene,
men mange ganger også kostymer som beskytter karakterene.
Hun baserer kostymene på ekte brannmannsutstyr,
men hun gjør lure ting.
Skuespillerne kunne ikke alltid gå med de store tankene på ryggen,
så hun erstattet dem med gummivarianter
når de ikke trengte å bære ekte oksygen.
Det var sånne småting.
For alle de ulike håndverkerne som jobbet på denne filmen,
de måtte lære om brannvesenet for å kunne gjøre jobbene sine.
Renee visste ikke noe om brannvesenet da hun begynte,
men da hun sluttet kunne hun mer om det enn noen ønsker å vite.
Det var det gøyale med denne filmen.
Det er det jeg vil.
Du kan prøve.
Men du må fortelle meg noe.
Hvis det ikke passer deg, så si fra med en gang.
Lover du?
Ja, sir.
Jeg vil snakke litt om de visuelle effektene
og stuntene og de praktiske effektene som du ser i filmen.
Dette er et stort emne.
- Enormt. - Et enormt emne.
Jeg satte meg ned med effektfyren vår Larry Fioritto i Los Angeles
flere måneder før vi begynte å lage filmen.
Så sa jeg til Larry
''Jeg har sett på digital brann. Det fungerer ikke.''
''Jeg trenger ekte brann, men de må være skikkelig store.''
''Og jeg trenger noe som er større enn det vi har sett på film før.''
''Jeg har en 20-etasjers bygning i Baltimore jeg vil sette fyr på.''
''Jeg vil ha det stort. Kan vi gjøre det?''
Larry tenkte på det litt og sa ''Jeg tror det.''
Selvsagt.
Det er som å gi grønt lys til en effektfyr. Å si ''Jeg vil ha det stort.''
Men det var interessant som et forskningsprosjekt.
Larry måtte... Ved fysikk og...
Det var et forskningsprosjekt, fordi vi måtte finne ut
hvordan han kunne skape enorme branner og eksplosjoner
og leilighetsbranner og sånt,
og vite at han måtte gjøre det med ekte ild
uten å drepe noen...
Holde seg trygg.
Vi ville overhodet ikke drepe noen.
Og uten å brenne ned settene og/eller bygningene.
Det var en unik utfordring, og han kom på lure designer,
som den store eksplosjonen på begynnelsen av filmen,
som er en av de største eksplosjonene jeg har sett på film.
Det var i Baltimore-avisene og på TV-nyheter og alt,
at vi skulle lage denne store eksplosjonen kvelden vi filmet den sekvensen.
Og selv med all den rapporteringen og advarselen om at vi skulle gjøre det,
kom det over 900 samtaler inn til nødtelefonen.
Det var større enn noen av oss forventet.
Da Larry trykket på knappen, trodde jeg vi hadde drept alle i bygningen.
Det var stort, men han gjorde det på en lur måte.
Han hadde store branner
i alle vinduene og alle åpningene i den bygningen.
Alle var synkroniserte, og de hadde tusenvis av liter av bensin,
som skulle gjennom kanonene.
All brannen, som ser ut som den kommer innenfra bygningen,
den blir bare sendt ut vinduene.
Og det var enormt mange brannaktiviteter som skjedde samtidig.
Det var ganske sjokkerende, selv for de av oss som visste at det ville skje.
Det var 9 eller 1 2 kameraer som filmet samtidig,
og jeg tror det var ett kamera som var 1 ,6 kilometer unna
med en lang linse og filmet fra...
- Det var over havna. - Hjemme fra Jack.
Det filmet over havna.
Så det var kanskje 1 2 kameraer som filmet.
Jeg tror du lot hele bygningen eksplodere to ganger.
Med alle de kameraene fikk du det til å fungere.
Det er tanken, for du vet at kun får to forsøk.
Hadde vi gjort det igjen, ville nok bygningen ha falt ned.
Så du prøver å velge...
Alt det var i dreieboken, forresten.
Det var i dreieboken før vi forlot Los Angeles.
For man lager filmen i forberedelsene.
Og du må planlegge på forhånd hva du skal gjøre,
sånn at du på dagen når så mye skjer
vet på forhånd hva du skal gjøre.
Men jeg er glad for å si at ikke noen ble skadet da vi laget filmen,
og det var grunnet Larrys jobb med å planlegge hvordan...
Det er så mange som har sett filmen og sagt
''Det må være en miniatyrbygning.''
Eller med scener der brannen slikker bygningen
''Du må ha lagt til ting.'' Nei. Alt skjedde.
Linda, hva er i veien?
Du ser aldri Joaquin. Om han er en slem keiser i G/adiator
eller en forstyrret ungdom i Noe å dø for. ser du aldri Joaquin.
Jeg ble litt kjent med Joaquin mens vi laget denne filmen,
og ingen av de karakterene, inkludert Jack Morrison, er Joaquin.
Det er mennesket han skaper til disse filmene,
og han forsvinner i rollene.
Så det overrasker meg ikke at han kan gå fra
å være en fyr som ikke vil ned stangen, til å henge fra en 20-etasjers bygning.
Han er en som er villig
til å gjøre hva som helst for å skape en karakter.
Da vi møttes for å diskutere filmen for første gang,
visste jeg innen ti minutter at han var den rette til rollen.
Jeg dro til New York for å treffe ham og diskutere rollen,
og et klassisk Hollywood-møte ble arrangert...
''Han treffer deg på hotellet, dere drikker kaffe, dere diskuterer rollen.''
Det var arrangert slik.
Joaquin kom på hotellet, og det var en strålende dag i New York,
en nydelig høstettermiddag.
Og tanken på å sitte i en hotellobby og drikke kaffe var kjip.
Det er ikke sånn man burde tilbringe en ettermiddag i New York.
Joaquin ankom, vi satte oss ned, og jeg så ut og sa
''Skal vi bare gå ut? Det er en nydelig dag.''
''Skal vi gå oss en tur?''
Han svarte ''Gjerne. Det gjør vi.''
Så vi endte med å spasere rundt Manhattan hele ettermiddagen
og snakket om alt annet enn Ladder 49.
Til slutt satte vi oss på en benk i Washington Square Park
og snakket om filmen.
Vi snakket om ting som
''Hva er helheten? Hva er historien vi vil fortelle?''
''Hvem er denne karakteren?''
''Hva er utviklingen til karakteren?''
Vi snakket aldri om det spesifikke ved manuset.
Vi snakket om ''Hva handler denne filmen om? Hvorfor vil vi lage den?''
Vi konkluderte ikke med noe, men etter å ha reist meg fra benken
i Washington Square, visste jeg at jeg måtte lage filmen med ham.
For jeg visste det var ham
som ville stille spørsmål og utfordre så dette ble bra.
- Sånn er Joaquin. - Og han gjorde det.
Han stilte spørsmål ved rollen, ved manuset,
ved sekvenser, scenene med jenta.
Det er en del av hans karakter at han stiller spørsmål ved livet.
Så derfor er hans situasjon i denne filmen passende,
for hvis du er brannmann må du stille spørsmål ved livet daglig.
Joaquin har virkelig...
Han motsetter seg tanken om at karakterer er seg selv,
men det er litt av ham i alle karakterer.
For han er veldig følsom,
og han vil vite...
Han er oppmerksom på andres følelser.
Han vil vite alt om andre mennesker,
og det aspektet ved ham kommer inn i karakterene hans.
Så da jeg traff Joaquin, visste jeg at han var mannen.
Men så tenkte jeg ''Hvem er alle de andre?''
''Det er en hel trupp skuespillerne.''
Vi jobber med saken.
Vi ville vise erfaringen sannferdig, og brannmenn i dag bruker masker.
Og det er...
Du kan like gjerne skyte kameramannen
hvis du setter et rundt glass foran noens ansikt.
Hvilken verre situasjon kan du utsette kameramannen for
enn at du sier ''Jeg vil se ansiktene deres, men skal ta noe glass...''
- ''Jeg vil se øyeeplene.'' - ''Jeg vil ha glass over ansiktet deres,
men ikke se speilbilder av lysene.''
Det er et mareritt.
Men James kom på en lur løsning.
Vi tok prøver, og i alle tilfellene
når vi hadde masken og brannmannen på vei gjennom brannen,
kunne du se speilbildet av lysene på masken.
Så vi kom på noe - og jeg syntes James var veldig lur -
han satte en flammekaster foran lyset.
Så der du ellers ville sett speilbildet av lyset,
så du brann i masken - og det var ganske lurt.
Det var veldig lurt, for jeg husker jeg klipte sammen prøven,
og du kunne se lysene,
et varmt, hvitt skinn, i maskens speilbilde.
Så vurderte vi ''Hvor mye vil det koste å viske det ut grafisk?''
Og det ville vært umulig.
James kom på å sette en flammekaster i forgrunnen.
Vi ble ikke kvitt lyset, men skjulte det.
- Det er perfekt. - Det var en lur løsning.
Det vi ikke kunne løse var: Brannen var i gang,
så hvor skulle kamerafolkene og selve kameraet settes
uten at alle ble brent opp og det smeltet?
Det kunne vi ikke løse.
Så det vi gjorde, James inkludert, var å tenke på opplæringen.
De måtte gjennomgå opplæringen selv.
Vet du hva jeg sammenligner med? Det er som å lage en undervannsfilm.
Hvis du lager en haifilm,
og du må under vann og alle bruker oksygen,
og du bare kan være noen sekunder av gangen
før du går tom for luft eller haien biter deg eller noe.
Det var sånn det var å lage denne filmen.
Alle hadde på fullt utstyr - med oksygenmaske og alt -
og vi kunne bare være i ilden i noen sekunder om gangen, ellers ville vi brenne.
Så det var en realitet vi sto overfor da vi lagde filmen.
Og jeg tror det er bra å jobbe med den samme kameramannen hele tiden,
så man samarbeider, og man vet hva den andre tenker på forhånd.
James og jeg har nesten blitt som et gammelt ektepar.
Vi krangler hele tiden, men vi vet hva vi vil.
Så det er et supert arbeidsforhold på den måten.
- Så hvorfor sparket du ham? - Jeg ville det.
Kanskje jeg sparket ham et par ganger.
Han sa det. Vi så på dagsopptakene, og han sa ''Han ga meg sparken igjen.''
Men så hyret jeg ham igjen dagen etter. Hva gjør man?
Gutta skal på fisketur.
- Det har jeg helt glemt. - Jeg tar ham med.
Nei, det vil jeg. Det går bra.
- Hva er det? - Det er et tre.
Jobben de prøver å gjøre, er ikke noe mysterium.
De prøver å redde enten eiendom eller liv eller begge deler.
Det er veldig enkelt.
Og det er komplisert
med hensyn til de tekniske tingene og hvordan de oppnår dem.
Men når jeg snakker om heltemot... For meg er det rent heltemot,
fordi de ikke prøver å drepe noen for å bli helter.
Det er motsatt.
Deres eneste mål er å redde liv.
Deres eneste våpen er vann.
Deres eneste fiende er brann.
Det er for meg definisjonen av ordet helt.
Å portrettere det... Det er ikke...
Målet var ikke å forherlige det,
men å akseptere det som et faktum.
Det er kanskje en motstand.
Noen ganger tenker man ''De er vanlige mennesker og klarer ikke det.''
Men det gjør de.
Men de er ikke helgener.
Og mange av dem er noe helt annet enn helgener.
Det motsatte. Men det har ikke noe med hva de driver med å gjøre.
Det de driver med er noe vi...
noe vi ikke bare burde respektere, men som vi trenger.
Man trenger det og vil beære det og det er noe jeg vil nå,
for de blir ikke så hedret som de burde.
Men jeg vet heller ikke om de ønsker det.
Jeg tror at noen av dem...
Jeg var i New York City og snakket med noen av brannmennene der.
l New York spesielt har de blitt så beæret at de har fått sin del.
Men de har ikke noe imot en takk.
Og de setter pris på respekt.
Tanken om respekt er viktig,
for de gjør det ikke for penger.
De er veldig underbetalte,
tatt i betraktning at de setter livet på spill hver dag.
Og det er ikke for heder. Det er ikke for ære.
De bare... Det er kallet deres.
Det er ganske mystisk...
Det er ganske mystisk med mennesker som er kallet til denne jobben.
Og man får ikke de som gjør det...
Det er en sileprosess.
Jeg tror visse mennesker tar denne jobben, og så skjønner de ''Jeg kan ikke.''
Men de som holder på i mange år, får man ikke bort fra denne jobben.
Vi har deg. Du klarer deg.
Nå mens vi lager vår lille kommentar om denne filmen, redder de liv igjen.
Det er derfor vi lagde filmen.
Og å skjønne at vi bare kan gi et glimt fra livene deres, men de gjør det der ute.
Mens du ser denne filmen, hører kommentaren, holder de på.
Jeg føler at av alle mennesker vi kan kalle helter i livet -
ikke bare i dette landet...
Jeg leste her om dagen - og det var så gøyalt - en nyhetsartikkel.
Vi hadde premiere i lndia.
Og det var en gruppe brannmenn fra lndia som så filmen,
og deres kommentarer var
''Det er akkurat sånn vi har det.''
Og de sa ''Men rottene våre er mye større.''
Men nei, det er vanlig.
Brann oppstår hvor som helst.
Og det er brannmennene overalt.
Siden hulemannens dager,
så lenge det har vært brann, har det vært brannmenn.
Og det er poenget i filmen.
Det er verdensomspennende. Universelt. Det er en verdig historie.
Og det er en vakker historie du fortalte.
- Hvem sa det? - Joey Costo.
Han sa at ansiktet til faren til Alex smeltet på grunn av damp.
Damp kan brenne huden din.
Men det vokser ny hud frem i stedet.
Tommys ansikt ble forbrent, men huden vil vokse frem igjen.
Gjør det vondt?
Dette er basert på en ekte hendelse
som skjedde på Con Edison-fabrikken i New York.
Det er ikke bare brann. Det kan være mange omstendigheter.
Jeg lærte av brannmennene at dagligdagse situasjoner får deg i knipe.
Et tak som kollapser under deg.
Eller et rør som brister.
Det er det dagligdagse som gir dem trøbbel,
og det er det som gjør jobben så farlig.
Man vet aldri hva det blir.
Jeg snakker om de ulike aspektene et crew tar seg av på en film.
Sminken på Morris Chestnut til sekvensen.
Jeg syntes David Atherton gjorde en utrolig jobb, fordi
han fanget realiteten av hva et brannsår gjør med deg.
Og vi ville portrettere det realistisk,
men ikke overdrive hva disse menneskene står overfor.
David, jeg og et par andre dro på et brannskadesenter i Baltimore
for å se selv hva som kan skje med et menneske i slike tilfeller.
Brannskadesenteret vi så i filmen, er nøyaktig slik vi så.
Det er nesten en kopi av brannskadesenteret i Baltimore.
Og igjen er det ikke noe...
Det er ikke noe mysterium. Det er ikke gjemt bak et gardin.
Det er veldig rak på sak,
vi fikk en erfaring for livet da vi forberedte denne filmen.
Vi så hva...
Mye av dette var ikke nødvendigvis i manuset.
Vi prøvde å legge til manuset det vi lærte på åstedet da vi lagde filmen.
Vl lærte at de legger på hud fra et kadaver
på brannskadde for...
for å holde det på plass før de legger på ny hud.
Jeg lærte så mye på denne filmen,
at det er vanskelig å gi et bilde av det på denne korte tiden.
Å gå tilbake til den tanken om at det endret livet for oss som jobbet på filmen.
Det er som om vi gikk fra dette etter å ha lært en hel masse
om et yrke og en livsstil vi ikke ville kjent til ellers.
Brannskadesenteret - de fleste tror det er brannskader,
men når du har dampsår som i denne filmen, er det noe helt annet.
Det smelter bare huden.
Det forbrenner den ikke, men smelter den.
Tanken om at brannmennene står overfor
masse potensielle livstruende situasjoner daglig.
Bra.
Har han det veldig vondt?
Jeg har jobbet på mange dokumentarer. Jeg vet du også har det.
Noe supert ved dokumentarer,
er at du erfarer det virkelige livet mens det skjer.
Og det det ender med er... Som jeg sa,
Joaquin har empati med sin karakter så han nesten blir karakteren.
De fleste av oss...
Dette var nesten som å lage en dokumentar.
Alle hadde empati med menneskene vi prøvde å portrettere,
så vi gikk over streken. Jeg vet ikke om det er bra eller dårlig.
Det er nok visse kritikere som vil si
''Dere gikk over streken. Dere er sentimentale.''
Vet du hva? Jeg erklærer meg skyldig,
for jeg føler at jeg kanskje gikk over streken.
Jeg ble veldig knyttet til dem vi lagde filmen om,
og gruppen mennesker vi lagde filmen med.
Joaquin sier alltid at prosessen ved å lage filmen
er viktigere for ham enn filmen som ferdig resultat.
Det har jeg aldri vært enig i, men jeg var mer enig i denne filmen.
Jeg ble veldig personlig involvert i prosessen med å lage denne filmen,
for dette er ikke fiksjonskarakterer, det er ekte, levende mennesker.
Det er ingen sekvens i filmen som bare er fiksjon.
Alle brannsekvenser ble basert på faktiske hendelser
fra brannvesenet landet rundt. De var i detalj.
Sekvensen med Joaquin som svinger gjennom vinduet på skyskraperen,
det var nesten identisk en hendelse i New York,
der en brannmann reddet noen ved å gå gjennom vinduet med et offer.
En av våre skuespillere, Tim Guinee, som spiller kaptein på brannstasjonen
som er en del av bergingslaget som skal redde Joaquin,
i Vane Brothers' kornsilo.
Tim var en venn av Paddy som ble drept 9/1 1 2001 .
Tim var en venn av Paddy før det,
og ble kjent med ham i New York mange år før det,
og Tim gikk med et bilde av Paddy på seg
hver dag mens vi filmet.
Han laget denne filmen som en hyllest til Paddy.
Men det redningstoktet
var igjen bilde for bilde
helt likt det Paddy utførte i New York City for flere år siden.
Det er ett tilfelle,
men alle brannutrykningene i filmen er basert på sanne hendelser.
Og ikke bare det,
men i scenene om familien
var det like viktig for meg at vi fortalte sannheten om familietingene.
Det er ekstremiteter i en hvilken som helst familie eller gruppe.
Og jeg tror ideen er at
''Hvis du skal vise en konflikt i familien til en brannmann
må du vise ekstremitetene ved det, de negative ekstremitetene.''
Det er ikke sannferdig.
Vanlige brannmann er ikke ekstreme.
De takler mer subtile omstendigheter,
og det var historien jeg ville fortelle med denne filmen.
Den mer subtile familiekonflikten
er det Joaquin og jeg og Jacinda kjempet med.
Vi ville finne en realistisk balanse mellom det som skjedde på brannstasjonen
og det som skjedde hjemme, og hvordan det påvirket alle.
Det var planen.
Det har vært helt vilt i det siste.
Ungene er redde, jeg ser du er ute av deg,
og det er jo min skyld.
Så det dreier seg om meg og ungene igjen?
Vi har vært gift i ti år.
Og jobben din er vanskelig for meg noen ganger.
Og jeg blir redd.
Men jeg takler det.
Fordi jeg er stolt av deg.
Mike spurte meg i kveld om jeg elsker jobben min ennå.
Min partner Jim Arnette som var regissør for B-teamet,
tok dreiebøkene mine og jobbet videre med dem.
Jim måtte filme sekvenser som var nesten umulige å filme, som fra helikoptrene.
Jim gjorde en super jobb med å gi oss en følelse
av at det skjer foran øynene våre.
Han fikk noen utrolige opptak i filmen.
Og det er det jeg kaller - og det gjør jeg på alle filmer jeg lager -
jeg kaller det tredje eller fjerde team når jeg bare går ut selv med et kamera.
Og vi hadde tilfeldigvis en sekvens som henspilte på det i manuset.
Det var brann på julaften, og det skulle skje i snøen.
Jeg tenkte ''Hvordan skal vi gjøre dette?''
lnnimellom får man hjelp av virkelighetens verden,
og det var den største snøstormen i Baltimore på hundre år
som kom mens vi var i førproduksjonen.
Jeg så det var en stor storm på vei inn.
Så jeg sa til produsentene
''Gi meg noe film, gi meg et kamera. Jeg drar ut og filmer det.''
''Vi skal lage en sekvens ut av denne snøstormen som kommer.''
Så jeg og noen få fra crewet dro ut og gikk på brannbilene.
Det var ikke offisielt i produksjonen.
Jeg bare hoppet på brannbilen med et kamera.
Og brannmennene i Baltimore skrudde på sirenene,
og vi kjørte gjennom gatene og brøt alle tenkelige lover.
Men vi tok opp denne snøstormen som kom til Baltimore.
Om du legger merke til det eller ikke når du ser på filmen,
må du skjønne psykologisk at
''Det er ikke kulisser, det er for mye snø.''
For du ser det i kvartal etter kvartal.
Det er en grunn. Fordi det var ekte.
Og det er jeg tilhenger av.
Hvis du ser noe i naturen som skjer,
hvis du kan filme det, så blir det en karakter i filmen.
Snøstormen ble en ekte karakter i denne filmen.
Og det fører til en stor sekvens.
Jack forsvinner i røyken
fordi han prøver å hjelpe en jente de hører er oppe i en leilighet.
Noe vi ikke fant ut av mens vi gjorde dette, var røykelementet.
Når du snakker med brannmennene om filmer som har vist branner,
er deres største klage ''Hvor er røyken?''
For røyk er...
Det er det verste for brannmennene.
Når de ikke kan se en hånd for seg. Så hvordan lager man røyk?
All brannen i filmen skjedde,
men røyken ble lagt på senere
av effektsprodusenten vår Peter Donen.
For Peter var dette en spesiell utfordring,
for det er nesten like vanskelig å legge på røyk som brann.
Så hvordan...
Det er en sekvens - og jeg tror vi ser den nå -
det er en sekvens i manuset hvor det står
''Jack blir borte i røyken og prøver å finne...''
Replikken.
Det er en av de tingene der alle kluter settes til.
Det er en replikk i manuset: Jack blir borte i røyken, men finner offeret.
Hvordan viser du det?
Hvis du viser det helt realistisk,
vil publikum se på en blank skjerm hele tiden,
for realiteten er at du ikke kan se hånd for deg.
Det er en perfekt overgang inn i det redaksjonelle i filmen.
Det er din avdeling.
Du har klippet noen av yndlingsfilmene mine.
Du har klippet Exorcisten og Sorcerer.
Karate Kid. F/ashdance...
Det jeg alltid har beundret ved arbeidet ditt -
er at du er en sann veteran på dette feltet -
du skaper psykologi med klippingen din.
Det er det jeg digger ved arbeidet ditt. Det er den største hyllesten jeg kan gi deg.
For du går tilbake og studerer filmhistorien,
og alle fra Eisenstein
snakker om klipping som psykologi.
Du skaper psykologi med klippingen din, og jeg vil gjerne at du skal dele med oss
noe om den sekvensen, og hvordan du forholder deg til klipping.
Tilnærmingen til hele filmen var fra en visjon du hadde,
men med en teknologi jeg hadde fra bakgrunnen min.
Det er ganske lineært klippemessig før du kommer til denne sekvensen,
som du forklarte før om å være borte i røyken.
Og derfor krever det mer enn en klippevisjon,
for det ble filmet i praksis, men visse triks ble klippet inn.
Jeg hater å si triks,
men det var eksplosjoner, ekstremt sakte og ekstremt raskt,
og alle triks du kan tenke deg i denne ene sekvensen
for at Jack skulle bli helt borte i scenen.
Jeg skulle ønske jeg bare kunne si ''Jeg klipte den,'' men det var ikke så enkelt.
Det var du og Scott, og jeg kom bare og sa ''Mer.''
''Fortsett sånn.''
Og dere låste dere inne i en uke
og laget denne herlige sekvensen.
Det er den eneste sekvensen i hele filmen som er helt annerledes.
Etter min mening, i hvert fall.
Jeg synes jeg er flink til å lage sekvenser som begravelsesscenen.
Det er en sakte, metodisk, visuell, emosjonell sekvens,
og den slags sekvenser liker jeg å lage. Men jeg kan lage...
Jeg skal ikke krangle med deg,
for jeg føler at vi refererer til noe av ditt beste arbeid,
som Exorcisten og Karate Kid og annet,
og at vi benytter noen av de teknikkene -
du kaller dem triks, jeg kaller dem teknikker.
Det er øyeblikk i den sekvensen hvor han er borte i røyken,
hvor vi bare ser bilder av film.
Det er underbevisst klipping, og underbevisst i hjernen
tror du at du så noe, men så ''Kanskje jeg ikke så det.''
Og det er som det du hørte i røykesekvensen.
Da du var borte, trodde du at du hørte noe uten å gjøre det.
Det var bare en annen lyd. På samme måte har vi denne jenta.
Du hører henne kort, men hører du henne egentlig?
For hjernen lurer deg i slike situasjoner.
Det er det vi prøvde å vise. Vi hadde gjentatte opptak.
Han krabbet gjennom, og vi ser et opptak av det han ser i leiligheten,
og så er han på villstrå - vi ser han er det og velter ting.
Og du klipper tilbake og ser det samme igjen.
''Var jeg her nettopp? Vent nå litt, så jeg ikke det?''
Og sånn er den psykologiske erfaringen ved å være borte,
og du må ta æren for det, for du er en psykologisk klipper.
Det er ikke bare i den sekvensen, men det er andre sekvenser i filmen
hvor du gjennom klipping erfarer karakterens psykologi.
Og det var et annet mål.
Det er en scene i filmen, medaljeseremonien,
som er basert på en faktisk medaljeseremoni
som de har i Baltimore hvert år.
Rett etter at vi avsluttet filmen,
tok vi filmen til Baltimore for å vise den for brannmennene i Baltimore,
og det er et av høydepunktene i karrieren min -
å vise filmen til menneskene vi ville hedre med filmen.
Dagen før vi skulle vise filmen,
var det tilfeldigvis deres årlige medaljeutdelingsseremoni.
Men, som vi viser i filmen, er det en årlig begivenhet.
Alle skuespillerne i filmen dro på den medaljeseremonien.
Jeg var der også.
Det var et slående og rørende øyeblikk for oss alle,
hvor vi følte at alt var i havn.
Oprah - vi var på showet hennes -
og hun snakker om slike øyeblikk når alt klaffer.
Alle var kommet i havn her...
Vi snakket om opplæringen av skuespillerne og hvordan filmen ble til,
ved å ha brannmennene rundt oss hele tiden
til de tekniske aspektene ved å lage filmen.
Vi hadde løytnant Mark Yant som rådgiver fra Baltimore-brannvesenet,
så han var med oss hver dag.
De andre brannmennene var statister noen ganger,
som sikkerhetsvakter,
som rådgivere,
og noen ganger bare som kompiser.
Vi ble venner med dem gjennom opplæringen
mens vi bodde på brannstasjoner.
Vi ble kjent med dem, og de ble med som crew.
Vi ventet å se dem der, og på slutten av filmingen,
dro alle til dit vi bodde og fortsatte livene våre.
Vi var i Baltimore til medaljeseremonien,
og vi var der som brannvesenets gjester,
for å hjelpe dem å feire årets helter -
menn og kvinner som hadde reddet liv i arbeidet.
Det var et utrolig øyeblikk mens vi var der.
Vi var beæret over å være der, men vi var outsidere i deres seremoni.
Men det var et utrolig øyeblikk
da de navnga helter fra det siste året, og de hentet medaljene sine,
og så var det de samme som vi hadde vært med.
Det var en monumental produksjonsdesignet film,
og jeg vet ikke om Tony Burrough noensinne vil få
anerkjennelsen han fortjener for denne filmen,
for Tony fikk det til å se ekte ut.
Når du får ting til å se helt ekte ut,
legger ikke folk merke til det, de tror det er ekte.
Det er mye av det du ser i denne filmen som er produksjonsdesign.
Nettopp.
Kameramannen på filmen heter James L Carter.
Dette er vår tredje film sammen.
Vi treffes alltid etter at vi har lest manuset,
og så snakker vi om bilder og hva vi skal gjøre...
Hva slags look skal filmen ha, og hva slags progresjon skal den ha?
For det er èn ting å bestemme en look,
men med skuespillere må du finne karakterenes utvikling.
James L og jeg diskuterer alltid ''Hva er utviklingen filmens look?''
Så vi snakket om hvordan vi ville at alle brannsekvenser skulle ha ulik look,
og hvordan det relaterte til karakteren til Jack.
Vi at ville looken skulle utvikle seg med karakterens utvikling.
Når vi går gjennom den første brannen - Jack sin første brann -
er det filmet nesten utelukkende i dokumentarstil.
Det er håndholdt, og vi beveger oss med.
For vi ville følelsen skulle være ''Dette er hans første erfaring,
så vi ville det skulle se ut som vi var der den dagen
og ble med ham for første gang.''
Ettersom han utvikler seg som brannmann,
blir kameraets vinkler og bevegelsene mer løse,
for han blir...
Siden han blir mer proff og bedre i jobben,
så blir kameraet mer løselig med ham.
Vi ville at looken skulle utvikle seg også.
Det andre som James L og jeg alltid gjør,
er at vi setter oss og gjennomgår fotografibøker.
Vi ser også på filmer som begge liker,
og trekker veksler på det.
Si til Linda at jeg elsker henne,
at jeg har elsket henne siden jeg så henne.
Hører du meg?
Jeg hører deg.
Lov at du tar deg av barna mine.
Si at jeg alltid er hos dem.
Lov meg at du sier det.
Hører du meg?
Det skal jeg.
Sentralen til alle enheter. Evakuer bygningen nå.
Noe vi ikke har snakket om,
når det gjelder alle elementene som kreves for å lage denne og alle filmer -
men det som spiller en rolle i denne filmen - er musikk.
Musikk er en karakter i enhver film.
Og i denne filmen spesielt. Vi har sanger i filmen
som representerer en tid og et sted og en følelse,
men så er det også filmmusikken skrevet av William Ross.
Dette er min tredje film med Bill,
og Bill finner alltid en måte å fange stedet på
og fanger følelsen i det han skriver om.
Jeg mener at Bill fant det spesifikke med tiden og stedet med denne musikken.
Jeg satte meg for å skrive en liste over sangforfattere
som jeg følte a) hadde artistiske evner
til å oppsummere ånden til en død brannmann,
og b) noen som hadde musikalske evner til å underdrive det
og spille med i filmen.
Jeg la ned papiret, tok opp pennen,
og det første navnet jeg skrev, var Robbie Robertson.
Jeg har alltid vært en stor fan av Robbie gjennom årene, spesielt The Band.
Jeg følte han skrev noe av det mest poetiske
som har blitt ført i pennen.
Det var det første navnet jeg kom på.
Så skulle jeg skrive ned nummer to, og tenkte ''Vent nå litt.''
- ''Vi begynner med Robbie.'' - Vi kan ringe ham.
Så gjorde vi det.
Vi ringte, og jeg visste det skulle mye til med Robbie,
for han har bare skrevet for èn regissør, Martin Scorsese.
Og da har det bare vært musikk.
Robbie hadde aldri skrevet en original sang til en film før.
Så jeg visste det var usannsynlig, men tenkte ''Hvorfor ikke?''
''La oss se om han i det minste vil se på filmen.''
Robbie kom inn og så på filmen.
Vi ga ham en privatvisning.
Jeg var for nervøs til å sitte der med ham.
Så jeg sa ''Robbie, gi meg... Se filmen.''
''Hvis du tror du kan lage noe, så ring meg.''
''Og takk for at du kom for å se filmen.''
Vi viste filmen for ham.
Jeg hørte ikke fra ham på to dager.
Jeg tenkte ''Han må ha hatet denne filmen.''
Jeg fikk ikke en takk eller noe.
Men tre dager etter ringte telefonen.
''Hei. Det er Robbie Robertson.''
''Hei, Robbie. Hvordan står det til?''
''Hva syntes du om filmen?''
Og han sa ''Jeg tror jeg er inne på noe.''
''Vil du komme og høre på det jeg har laget?''
Jeg sa ''Gjerne.'' Og jeg dro i studioet hans og satte meg der.
Det var bare ham, pianoet og mikrofonen.
Jeg visste ikke hva jeg kunne forvente, men jeg satte meg.
Og han spilte ''Shine Your Light'' fra begynnelse til slutt.
Han spilte bare på pianoet og sang.
Og da han var ferdig, snudde han seg mot meg,
og jeg bare satt der helt stille i minst ett minutt.
Jeg bare satt der, og han lurte nok på hva jeg syntes.
- Liker han den eller hater han den? - ''Han må ha hatet den sangen.''
Jeg kunne bare være stille, for jeg visste ikke hva jeg skulle si.
Annet enn det første jeg sa
som kunne komme ut av munnen min ''Takk.''
Det er det jeg mente: Takk. For han gjorde det.
Han skrev den eneste sangen som kunne være over den sekvensen.
Han fanget den.
Du vil huske... Det var en annen slik ting
som man katalogiserer under ''Det måtte skje''.
Han la sangen på en CD for meg,
bare ham på pianoet med stemmen.
Jeg tok den med på klipperommet. Vi la den på, og den passet.
Han hadde ikke filmen da han skrev sangen.
Han skrev bare ved pianoet.
Den passet perfekt i filmen.
Selv brannmennene som marsjerte ned gaten,
- de marsjerte i takt til filmen. - Utrolig.
Det passet nøyaktig.
Og det var en av de mystiske tingene
som skjer med film innimellom, når det gjelder musikk og så videre.
Det var en av de siste tingene som skjedde
da vi laget filmen,
og det var en herlig måte å avslutte prosessen på.
Her satte vi oss i et hjørne.
På slutten av filmen. For planen var
å bygge opp filmen til dette endelige øyeblikket
med begravelsesprosesjonen til vår hovedperson.
Men hovedpersonen vår representerer
i det øyeblikket, filmens siste bilder,
representerer han alle brannmennene som har dødd i tjeneste.
Det vi gjorde, var at vi klipte dette som en stumfilm.
Vi ville at bildene skulle fortelle historien uten dialog.
Og vi mente alltid at det måtte være musikk eller en sang
for å utfylle stumfilmen som skulle oppsummere
tematikken i alt vi hadde fortalt inntil det punktet.
Vi filmet dette som en stumfilmsekvens.
Du tillot ingen dialog.
- Jeg tok ikke opp noe lyd. - Det er det jeg sier.
Det er en skikkelig stumfilmsekvens.
Og resten var opp til hva som skjedde med sangen.
Jeg tror ikke jeg vil føle meg så personlig knyttet
til prosessen ved å lage en film igjen.
Opplevelsen forandret livet mitt.
Og bare familien som vi...
som kom sammen da vi laget den, og vennskapene vi formet.
De emosjonelle erfaringene ved å få et glimt inn i livet til brannmennene.
Det var mer enn å lage filmen.
Absolutt. Helt enig. Og jeg elsket hvert øyeblikk.
Jeg vet dette ikke blir med, men jeg takker Jay
for at jeg fikk bli med på denne filmen.
Takk. Jeg er glad du ble med i kveld.
Jeg hadde ikke klart dette alene, jeg kan ikke snakke i to timer.
Jeg håper jeg har gitt en innsikt i...
Slik vi fikk et glimt av livet til brannmennene,
håper jeg dere har fått et glimt av erfaringen det var å lage Ladder 49.
Det er så mye mer å si.
Jeg kunne laget en kommentar på fire timer,
og det ville nok vært utålelig.
Men takk for at du kjøpte filmen, og jeg håper du likte den.
Jeg håper du fikk noe ut av denne kommentaren.
Takk, Jay.